Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
CULT OF LUNA po dlouhých šesti letech zavítali do pražského Rock Café na Národní třídě a pódium ten večer sdíleli s blackmetalovými GOD SEED, což není nic jiného než levoboček Satana vzývající hordy GORGOROTH. Pokládal jsem si již od počátku otázku, jestli je toto spojení smysluplné a nebude kontraproduktivní, ale nakonec se ukázalo, že se přeci jen několik málo desítek příznivců černého kovu už před osmou hodinou sešlo a vytvořilo tak slušný základ pro koncert.
Set norských GOD SEED tedy odstartoval téměř přesně s úderem osmé hodiny večerní. Do ponurého intra, při kterém prkna vpředu zalilo tajuplné modré světlo a mlhy bylo tolik, že by zakryla minimálně tucet rybníčků Brčálníků, na scénu přichází kapela vedená někdejším basákem GORGOROTH , který si nechává říkat King Of Hell a samozřejmě zpěvákem Gaahlem. Ten se staví k mikrofonu a velmi pomalým pohybem předpaží pravou roku a ukazuje lidem v sále svého paroháče. Jako jediný z kapely má warpaint a mě se v té chvíli vybavuje hlavně legendární report z koncertu už jmenovaných Norů. Chování Gaahla tak silně kontrastuje s civilně vystupující kapelou, která je na scéně celkem živelná.
Původně jsem si myslel, že GOD SEED budou plnit úlohu předkapely, k mému údivu však jejich set končí dvě minuty po deváté a jinými slovy tak hráli více než hodinu. Pokud jsem poslouchal správně, tak v první skladbě jsem poznal skladbu „A Sign Of An Open Eye“, kterou GOD SEED hráli ještě v roce 2008 v době krize v kapele GORGOROTH (a hráli ji pod názvem původní Gaahlovy kapely). Úvod tedy patří pomalejšímu, atmosférickému rozjezdu, ve kterém Gaahl hlavně recituje, a závěr skladby patří i nenadálému hlasovému výpadu do výšek. Poté se přidává na intenzitě a následuje první skladba z alba „I Begin“, kterou je mnohem rychlejší a intenzivnější „ Awake“.
Jednoznačným hudebním vrcholem pro mě je ale poslední třetina koncertu, která začíná hypnotickou jedno-riffovou skladbou „Alt Liv“, při které si GOD SEED odskakují do téměř SÓLSTAFIRské polohy, a při které Gaahl předvádí, že dokáže hlasem vytvořit parádní atmosféru. Další podobné, jen o něco málo slabší místo v polovině setu zajistila skladba „Lit“.
Jedinou věc tady nedokážu vydýchat a to je Ghaalovo chování, kdy se neustále pohybuje zpomaleně a hrozně směšně pózuje s paroháčem, který občas přikládá na fanoušky, kteří mu ukazují stejné gesto. Pokud zbytek kapely sundal maškary z obličejů a vystupuje poměrně civilně, působí Gaahl jakoby zamrznul někde hluboko v „zombie“ metalové póze, tedy opravdu úsměvně. Pokud by tuto svoji masku sundal, rozhodně by to dle mého negativně koncerty neovlivnilo, ba naopak.
To že CULT OF LUNA budou hrát hlavně z nového alba, bylo předem dáno. Průvodním znakem jejich setu je mlha a velmi nepříjemný stroboskop, který mi u pódia po dobu prvních dvou skladeb silně dráždí sítnici. Druhým průvodním jevem je playlist, který bere hlavně z nového materiálu. Začátek patří syntezátorové „The Sweep“ z alba „Vertikal“ a v podobném duchu jede i druhá skladba „Light Chaser“. Podivný pomalý rozjezd a oslňující stroboskop zapříčinil některé expresivní reakce, ve kterých se zřetelně z prvních řad ozývalo „To si snad děláte prdel!“.
Spokojenost s playlistem mohu konstatovat při třetí skladbě, kterou je „Following Betulas“ z alba „Eternal Kingdom“, kdy konečně slyšíme i zbustrované kytary. I když, slyšíme… Najít v Rock Café místo, kde by se podivně nakreslené bicí nevpíjely do nečitelné hradby kytar, bylo celkem těžké. Jedním z takových mála míst byl prostor za zvukařem, ale tam byl člověk zase velmi daleko od kapely.
„Following Betulas“ však reprezentuje jeden z mála výletů do starších alb. Většinou se hraje ze dvou novinek. Dalším takovým vzpomínákem byl patnáctiminutový opus „Dark City, Dead Man“ z alba „Somewhere Along The Highway“. Pokud mám srovnávat s jejich posledním koncertem na našem území, který proběhl loni na Brutal Assaultu, musím konstatovat, že k mému překvapení toto bylo ještě slabší, než festivalový koncert, kdy CULT OF LUNA nehráli v úplně optimálním rozpoložení. Zvuk a podivné světelné podmínky, soupis skladeb a možná i příliš velké očekávání zapříčinilo, že jsem měl nakonec mnohem lepší pocit z blackmetalových GOD SEED než z CULT OF LUNA.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.